Суперечки, які точаться останнім часом стосовно віку Дрогобича, спонукали мене до більш детального вивчення нашого минулого. Переглядаючи часописи, що видавалися до Другої світової війни, я був вельми подивований тим розмахом археологічних досліджень, які велися тоді на наших теренах. У 1928 р. в Самборі був створений музей "Бойківщина". Він видавав часопис "Літопис Бойківщини", де систематично публікувалися матеріали стосовно історії, культури і побуту бойківського племені.
Відповідальним редактором був доктор В.Кобільник. В часописі наводились ілюстрації багатьох щойно знайдених артефактів з детальним їхнім описом. Варто підкреслити, що ці дослідження проводилися в часи, коли Галичина була у складі Польщі і це викликає ще більшу повагу до тодішніх українських істориків. З впевненістю можна стверджувати, що сьогодні в Україні не існує жодного музею, який би з таким розмахом проводив археологічні дослідження і публікував їхні результати, як це свого часу робив музей "Бойківщина". Основна причина такої ситуації – відсутність коштів, оскільки наша держава не вважає за потрібне фінансувати ці роботи. Виникає запитання: а хто ж фінансував археологічні дослідження в 20-30-их рр. минулого століття? Відповідь проста – тодішня українська інтелігенція: лікарі, інженери, духовенство. Ці люди небайдуже ставилися до історії рідної землі і саме завдяки їм до нас дійшли безцінні матеріали стосовно нашого минулого.
Дехто мені закидає, що, мовляв, зараз не до історії: в країні криза – фінансова, матеріальна, духовна. Таким нагадую, що народ, який втрачає своє минуле, перестає бути народом. Історія знає подібні випадки, та про це окрема розмова.
У вищезгаданому часописі в розділі "З археології Бойківщини" поруч з переліком знайдених артефактів подавалися також відомості про давні городища на території різних повітів (Добромилі, Долині, Дрогобичі, Самборі та ін.). Очевидно, багатьом сьогоднішнім історикам треба повчитись у своїх колег з минулого, оскільки працю, виконану ними, можна сміливо назвати титанічною, про що яскраво свідчать дані, наведені нижче.
"Літопис Бойківщини" за 1936 р. (Ч. 7, с. 5) подає таку інформацію стосовно Дрогобицького повіту (перелік пам’яток з вересня 1935 р. по січень 1936 р.).
Борислав. Гора "Городище" зі слідами давнього городища.
Гаї Нижні. При дорозі городище.
Гірське. Поле "Городище".
Доброгостів. В лісі городище.
Довге. На полі "Городок" сліди давнього гóроду та могилок; інші могилки на пасовиську "Майдан".
Дрогобич. На границі з Дережичами городище зі слідами давнього гóроду.
Лішня. На "Валиськах" сліди валів гóроду "Сарина", де виорюють золоті речі.
Мражниця (Борислав). У лісі "Городище" сліди давнього гóроду.
Солонсько. У лісі "Валиська" сліди давніх валів, а у лісі "Баба" стояла колись кам’яна "плищовата баба".
Трускавець. На горі "Монастир" знайшли нагрудний бронзовий хрест – енколпіон княжої доби.
Як бачимо, Дрогобич періоду княжої доби (існування його в ті часи не викликає сумнівів) був оточений городищами, які тулилися до нього, немов діти до своєї матері. І це не дивно, оскільки наше місто зобов’язане своїм народженням соляним покладам, а сіль у ті часи цінувалася дуже високо. Впевнений, якщо переглянути усю підбірку "Літопису Бойківщини" (якщо така існує), а саме з 1930 по 1939 рр., то можна було б отримати більш детальну інформацію стосовно артефактів, знайдених безпосередньо на території Дрогобича, які підтвердили б давнє походження нашого міста.
Отже, пошук триває, а хто шукає, той рано чи пізно знаходить.
Переглядів: 6998
|